Nej...
Jeg vil hjælpe dig.
Kammerat...
Jeg ville ikke dræbe dig.
Men da du sprang herned... Hvad ville du have gjort?
Jeg har aldrig mødt dig sådan før...
Ansigt til ansigt. Jeg så dit gevær...
...og din bajonet. Dine granater.
Hvis vi smed alt det her væk...
...ville vi kunne blive brødre. Men det må vi ikke vide.
De vil ikke have, at vi skal vide-
-at vi alle har mødre og fædre.
Samme frygt for døden...
...samme smerte...
...og samme...
...alting.
Tilgiv mig, kammerat.
Jeg kan skrive til din familie. Ja, det vil jeg gøre.
"Gerard Duval, compositeur."
Jeg har dræbt Gerard Duval, trykkeren.
Bataljon... giv agt!
Præsenter gevær!
Deres majestæt, jeg har æren at præsentere 150. infanteribataljon.
Deres majestæt... Soldat Bernard.
Deres majestæt - soldat Leiner.
Deres majestæt - korporal Himmelstoss.
Officerer, underofficerer, menige. De, som har fået udmærkelser i dag-
-har alle udført handlinger, som er vor sag værdig. I fremtiden-
-forventer Tyskland, at I alle følger deres eksempel.
Fra i dag kræver jeres kejser, at I viser styrke, mod og lydighed-
-til jeres Gud og jeres fædreland. Hvis det sker, er jeg sikker på-
-at I alle en skønne dag vil bære en medalje fra kejseren.
I har alle gjort jeres pligt, og I har vist verden vores styrke!
I har skræmt vore fjender. Med Guds hjælp vinder l-
-en ærefuld sejr for fædrelandet!
-Det tager seks uger at blive ren. -Må jeg låne sæben?
Se der!
-Bonjour! -Jolie!
Sig noget, så de ikke går!
-Bed dem om at komme herhen! -Kom over på den her side!
Kom her!
-Nej, I må ikke gå! -Piger, vil I have noget brød?
Kom herover!
De beder os komme hjem til dem i aften!
Vi tager noget med at spise!
Hvor er det uheldigt, at vi er fire, og de er tre...
Det er uretfærdigt over for pigerne. Drik ud, det er god, fransk vin.
-Uretfærdigt over for pigerne... -En af os må ofre sig.
Ned med det, Tjaden. Du kan ikke følge med os andre.
Skal vi trække lod?
Du taber...
Godaften.
God opstilling, synes jeg. Jeg vil have hende her...
Synes du om din, Albert? - Paul?
Hvor gammel er du?
Jeg er 19 år.
25 år? Nej, det tror jeg ikke på.
Bliv liggende!
Jeg kommer om lidt!
Pas på dig selv!
-Værsgo, hvis du bliver sulten. -Brød og ost.
Som at få en middag med hummer midt i ørkenen...
Albert og jeg ligger på et katolsk hospital. De er kendte for-
-god behandling og god mad. Vi blev kørt ind direkte fra toget-
-og ingen af os har sovet særlig godt.
-Ham ser vi aldrig mere. -De tog hans tøj.
- Han skal til dødsværelset. -Dødsværelset? Hvad er det?
Et lille værelse i kælderen. Når man vil sige farvel til verden-
-så køres man derned. Meget bekvemt. Det ligger ved siden af lighuset.
Ingen vender tilbage derfra.
Sengene tømmes hurtigt, og nye logerende overtager dem.
Albert har forfærdelige smerter. I går aftes vågnede en kammerat-
-med svære blødninger. Lægerne ser oftere til os.
Hvor skal jeg hen? Nej! Jeg vil ikke til dødsværelset.
Hvorfor tager I hans våbenfrakke?!
-Hvorfor tager I våbenfrakken?! -Jeg kommer tilbage!
Løgnere!
Hold op!
Sygepasser!
Han prøver at tage livet af sig med en gaffel!
Hvorfor lod du ham ikke være?
Du gør store fremskridt, Paul. Du kan snart smide stokken.
Søster... Jeg er urolig for min ven.
-Han kommer sig vældig fint. -Operationen tog hårdt på ham.
-Han taler knapt til mig mere. -Sådan er det efter en amputation.
Altid. Hold op med at bekymre dig. Albert skal nok komme sig.
Fortæl ham de gode nyheder, så bliver han glad.
Albert, hvordan har du det?
De har givet mig 16 dages sygeorlov. Jeg rejser hjem.
Du kommer også snart hjem. Er der noget, du vil have?
En revolver...
-Hvad sagde du? -Skaf mig en revolver.
-Skaffer du en revolver eller ikke? -Hold op med det sludder!
Du lyder fornuftig.
Albert...
Det gør mig ondt.
Paul! Hvorfor sagde du ikke, at du kom?
Mor!
Paul... kom op.
Giv mig et lommetørklæde.
-Hvordan har hun det? -Hun ligger. Hun er syg, Paul.
-Hvad er det? -Det ved vi ikke.
Dr. Bredemeyer tror... at det måske er kræft igen.
Tak, gode Gud...
Tak, gode Gud. Er du såret, Paul?
Nej. Jeg har orlov. Hvordan har du det?
Jeg vil prøve at komme lidt op i dag.
Min Paul...
Brød...
Ost... og smør.
-I får vel tilstrækkeligt at spise? -lkke altid, men vi klarer os.
-Er der meget slemt? -Nej, ikke så slemt.
Heinrich Bredemeyer kom og fortalte, at der var forfærdeligt...
-...med gasangreb og den slags. -Det er bare snak.
Se på mig. Jeg har det jo godt.
Ja...
Men du er så mager.
-Hvorfor tager du uniformen af? -Det føles mere bekvemt, far.
Jeg vil vise vores soldat frem for mine kammerater.
Du ser ud til at klare dig, Paul. Krigen har gjort dig godt.
En cigar. Er du gammel nok til at dræbe franskmænd, så må du ryge.
-Hans, en øl mere til vores kriger. -Er ånden god derude?
-Vi burde kunne slå franskmændene. -Fjenden har mange reserver.
-Krigen er anderledes end folk tror. -Du ser din lille del...
...og af og til overser du helheden. Det vigtigste er gennembruddet-
-i Flandern. Franskmændene... og os. Vi må tage dem fra belgiernes side.
Først må vi besejre dem ved samtlige grænser.
Du lyver for mig, Paul. Det ved jeg godt.
-Han døde øjeblikkeligt. -Du lovede, han ikke kom til skade.
Hvorfor lever du, når han er død? Hvilken ret har du...
Fortæl det igen... Så du det?
Jeg var ved hans side. Han døde øjeblikkeligt uden at lide.
Jeg ved, du prøver at trøste mig... men det her er langt værre-
-end hvis du fortalte sandheden. Jeg vil vide... hele sandheden!
-Jeg må høre den! -Det var sådan, det gik til.
Han døde øjeblikkeligt, og han mærkede ingenting.
-Hans ansigt var så roligt. -Sværger du på det?
Ved alt, som er helligt for dig?
Ved alt, som er helligt for mig. Han døde øjeblikkeligt.
Lover du aldrig at komme tilbage, hvis det ikke er sandt?
Jeg skal aldrig vende tilbage, hvis han ikke døde øjeblikkeligt.
Tænk på det, når I ankommer til fronten, så bliver I bedre soldater.
I kan gå.
Baumer...
Paul Baumer!
Tag en cigaret. Du ryger stadig ikke? Det er en dårlig vane-
-men nogle laster må man have. "Kun arbejde og ingen sjov."
Hvordan er ånden derude? Fortræffelig, ikke sandt?
Behm er død. Josef Behm.
Jeg troede ikke, at han ville tage hvervning.
Kemmerich er også død. Og Kropp har mistet et ben.
-Albert Kropp, ja... -De andre ved jeg ikke noget om.
-Men Leer, Müller og jeg lever... -Det er dejligt at høre.
Sig til dem, at jeg er stolt over at have gjort dem til gode tyskere.
I har alle gjort jeres pligt for fædrelandet.
Hvordan tror du, jeg føler det? I var en dygtig klasse, gode drenge.
-Og den her klasse? -Ikke som din. Defaitisme...
-De har slet ikke din ånd. -Ingen "tapre unge"?
Kun drenge... som vil lege. Grine... og overleve.
Kun drenge...
-Mor, du burde sove nu. -Vækkede jeg dig?
-Du bliver forkølet. Sov nu. -Jeg kan altid sove senere.
-Er du meget bange? -Nej.
Du må være på vagt over for kvinderne i Frankrig.
-De er ikke noget værd. -Der er ingen kvinder, hvor vi er.
Og vær forsigtig ved fronten. Jeg vil bede for dig hver dag.
Det ved jeg, mor.
-Du kan måske få et ufarligt job. -Ja, måske i køkkenet.
-Hvis de andre siger noget... -Bare rolig. Nu skal du sove.
Mor, jeg boede i dette værelse. Her er mine elskede bøger.
Men de taler ikke til mig som før. Men jeg er heller ikke som før.
Jeg er soldat, og jeg skal dræbe. Min viden om livet-
-er begrænset til døden. Jeg skulle ikke være vendt tilbage.
Derude tænker alle som jeg. Livet har ingen mening for os.
Mine kammerater ved fronten er den eneste sandhed, jeg kender.
Jeg er udelukkende afhængig af dem. Mor, det er forfærdeligt at sige-
-men det føles, som om jeg nu vender tilbage til mit rigtige hjem.
Paul!
- Du er kommet tilbage. -Ja, jeg er kommet tilbage.
Tåbeligt af dig at vende tilbage, men jeg er glad for at se dig.
De bliver yngre og yngre, Paul.
Vi får travlt med at tage os af dem.
-Desertøren er kommet tilbage! -Hvordan var orloven?
Hvor er Müller?
-Hvornår skete det? -For en uge siden.
Gik det stærkt?
Granatsplinter i maven. Han levede i to timer.
Hvis de kommer nærmere, er det ude med os.
Nej, lad ham være. Han er død!
Åh, gud!
Angrib!
Vi forsyner vore venner ved fronten med mad. Vi er sultne, alle sammen.
Vi er trætte, og vi savner håb. Men krigen fortsætter.
-Hvorfor gør de ikke en ende på det? -Ja, hvorfor ikke...
Vi sulter, mens franskmændene spiser kød og hvidt brød.
Vores brød ligner savsmuld.
Kender du nogen, som ikke er ramt af sygdom?
Vores geværpiber er så slidte, at vi ofte skyder vore egne.
Vi har ingen heste tilbage. Fjenden er alt for mange-
-og de har både geværer og tanks. Nu begynder amerikanerne at komme...
...med nye våben, fly og udhvilede tropper.
Lig stille.
-Ti stille. -Efter fire år...
-Sygebærer! -Netop, når det snart er forbi...
Det er et åbent sår. Hold ud, så ender du i en skøn hospitalsseng.
Båre!
Kan du rejse dig?
Jeg bærer dig...
-Det gør mig ondt. -Det er i orden, Paul.
-Vi må videre. -Ja.
Du kunne godt have sparet dig. Han er stendød.
Nej... Han er bare besvimet.
Han talte jo...
...for ti minutter siden.
Vi talte sammen.
Det er efterår. Vi afventer slut- ningen og våbenhvilen... og freden.
Kære Albert, nu er der kun dig og mig tilbage.
Kort tid efter Kats død, var det Tjadens tur. En hurtig, skånsom død.
Himmelstoss døde samme dag, og nu er Detering væk.
Vi begyndte at miste Detering i foråret, da æbletræerne blomstrede.
For to uger siden var han forsvundet. En uge senere-
-hørte vi, at han var blevet taget af militærpolitiet. Du og jeg ved-
-at han var på vej hjem. Du kender straffen for desertering.
20 af os i klassen tog hvervning, 13 er døde og fire er savnet.
En er på tosseanstalten. Du og jeg lever. Jeg savner dig så meget.
Kommunike fra den tyske overkommando:
Den 11. oktober 1918
"Intet nyt fra vestfronten."